Er+Web+2.0+relevant+at+undersøge+i+forhold+til+formel+læring?

=Er web 2.0 relevant at undersøge i forhold til formel læring?= Man må spørge sig: hvorfor overhovedet interessere sig for web 2.0 i en formel læringssammenhæng? Det kan jo i sig selv være et rimeligt valg at undersøge potentialerne alene pga. web 2.0’s fremkost, altså at de eksisterer og derfor udforske anvendelsesmuligheder i en læringskontekst. Men baggrunden stikker lidt dybere end som så, og i det efterfølgende opstiller jeg nogle af de overvejelser og spørgsmål, som er baggrunden for, at jeg har valgt at udforske emnet nærmere. Man kan have en forventning om, at man via anvendelse af web 2.0 medier vil blive trænet i at interagere med andre, at samarbejde, at skabe relationer, at være selv-producerende og at kunne dele information og viden med andre samt at bruge og genbruge indhold på tværs af forskellige kontekster qua mediernes indbyggede muligheder for at samarbejde, skabe relationer, publicere m.m.

Man kan således spørge om kompetencer i forhold til at kunne samarbejde, skabe relationer, skabe nyt indhold m.m. er kompetencer, som har høj værdi i en uddannelses-/læringssammenhæng?

Det kan ligeledes overvejes, om det kan være et middel til at opnå andre kompetencer – dvs. kan web 2.0 mediere nye arbejds- og samarbejdsformer, som kan være didaktisk relevante og værdifulde metoder for at der sker læring?

Man kan desuden spørge om uddannelsesinstitutioner har et ansvar for at introducere de unge til at kunne navigere forsvarligt på nettet i det nye web 2.0 landskab – der kan tænkes på emner som evne til kritisk at kunne vurdere kvaliteten af indhold på nettet, når det nu er blevet så nemt for enhver at producere og distribuere indhold og at interagere forsvarligt og sikkert med andre mennesker, som man kun kender via nettet.

Og endelig kan man overveje om unge såkaldte heavy-users af web 2.0 i uformelle sammenhænge i virkeligheden har den fornødne indsigt i, hvad det nye web 2.0 landskab egentlig handler om og stiller af krav til dem – både til fritidsbrug og i et fremtidigt arbejdsliv?

I undervisningsministeriets Faghæfte 48 fra marts 2010 om IT-medier og mediekompetencer i folkeskolen [|[1]] kan læse følgende: ”//Børn og unge tager hurtigst nye teknologier til sig, og fra det tidspunkt, da it kom ud i hjemmene og danskernes hverdagsliv, har børn og unge været frontløberne. Børn og unge er på den måde med til at drive digitaliseringen og dermed videnssamfundets udvikling//.” Opfattelsen er altså intet mindre end, at børn og unge er med til at drive digitaliseringen og dermed videnssamfundets udvikling! Det kan have sin rigtighed i den forstand at unge er ’heavy-users’ af web 2.0 medier, men er de for majoriteten egentlig aktive, bidragsydende brugere af web 2.0 – eller er de i højere grad (blot) deltagere i en social ’sludren’ på Facebook eller Arto, som er deres foretrukne medier uden at bidrage væsentligt med indhold og vidensopbygning? – og hvilken rolle og hvilket ansvar har uddannelsesinstitutioner i den sammenhæng?

Samfundsmæssige kompetencebehov
I det næste vil jeg forsøge at hæve blikket til noget mere overordnet i forhold til hvilke kompetencer, der kan tænkes som vigtige set i et samfundsperspektiv, da det må være rimeligt, at have det som det væsentligste overordnede perspektiv i en formel uddannelsessammenhæng i forhold til den måde, som vi organiserer vores uddannelser. De love, bekendtgørelser m.m. som flyder fra ministerierne til uddannelsesinstitutionerne vedrørende fx udarbejdelse af lokale undervisningsplaner, krav til fag- og kompetencemål osv. har afgørende indflydelse på hvilke kompetencer, vi uddanner og træner vore unge til.

Vores nuværende samfund er givet mange navne – fx videnssamfundet, netværkssamfundet, informationssamfundet, ”den globale landsby” eller med Lars Qvortrups betegnelse: Det hyperkomplekse samfund. Et fælles træk for de mange benævnelser er, at vores samfund er karakteriseret af meget hurtige forandringer og høj omverdenskompleksitet, som vi ikke kan overskue og forklare på en enkel måde som i det tidligere mono- eller antropocentriske industrisamfund, hvor mennesket og menneskets rationale for forståelse af verden var i centrum, og før industrisamfundet var det – lidt forenklet – Guds vilje og skæbnen, der var årsag og forklaringen på alverdens hændelser.

I Qvortrups beskrivelse af det hyperkomplekse samfund er årsagen bl.a. at med informationssystemernes udvikling og globaliseringen, er der opstået et væld af kommunikative tilkoblingsmuligheder, og samfundet er blevet et verdenssamfund, hvor ét princip eller perspektiv ikke kan håndtere en sådan kompleksitet. Vores samfund er ikke blot blevet mere komplekst i kvantitativ forstand, men kompleksiteten er så at sige indskrevet i kompleksiteten, hvilket har skabt et hyperkomplekst samfund. Internettets fremkomst er den ultimative, globale kommunikationsmulighed og dermed forudsætningen for det hyperkomplekse samfund. Kort fortalt har det medført, at vi ikke kan ’nøjes’ med at iagttage verden og håndtere vores omverdens omskiftelighed uden at udvikle nye kompetencer. Kompetencer, som kan gøre mennesket i stand til at iagttage og forstå sin omverden på forskellige niveauer, ud fra forskellige optikker eller forskellige niveauer af ’ordener’ for at bruge Qvortrups terminologi – og handle ud fra det. Dvs. at opbygge en ’indre kompleksitet’ som modsvar på den eksterne hyperkompleksitet.

I sin bog”Det vidende samfund – mysteriet om viden, læring og dannelse” [|[2]] bruger Qvortrup virksomheden ECCO som eksempel på udviklingen fra industrisamfund til et hyperkomplekst, polycentrisk videnssamfund, hvor en produktionsvirksomhed tidligere havde fokus på at producere så mange fysiske énheder som muligt pr. arbejdsénhed og på selve materialeforarbejdningen. I dag er der fokus på at planlægge en skoproduktion, som indebærer alt fra produktinnovation, design, markedsanalyser, målgruppeanalyser, markedsføring, distribution til vidensdeling, kommunikation, distanceledelse m.m. på tværs af landegrænser mellem Ecco’s enheder verden over, og hvor konkurrencebilledet og forbrugermønstre kan ændre sig meget hurtigt. Qvortrup giver Ecco som et eksempel på én af de mange virksomheder, der er gået fra at være en produktionsvirksomhed til at være en vidensvirksomhed, selvom de stadig ’blot’ producerer sko. En virksomhed, som er karakteriseret ved hele tiden at skulle forandre sig, og derfor hele tiden stiller nye krav til medarbejderes færdigheder og kunnen, som handler om at opbygge kompetencer, der kan modsvare den eksterne hyperkompleksitet. Medarbejderen i vores hyperkomplekse videnssamfund skal således ikke kun have bestemte færdigheder og kvalifikationer for at udføre sin definerede rolle i virksomheden, men i høj grad også besidde evnen til at iagttage gennem sin omverdens iagttagelser og iagttagelseskriterier og lære og handle ud fra det. Det ligger også implicit, at det samfund, som vi lever i, består af et stort antal komplekse og specialiserede systemer, som iagttager sig selv og hinanden ud fra deres egne iagttagelseskriterier. Denne forståelse har sit udgangspunkt i Niklas Luhmanns systemteori om biologiske, psykiske og sociale systemer, som Qvortrup bygger sin teori om det hyperkomplekse samfund på. Qvortrup peger på især tre typer af egenskaber, som han inddeler kompetence i, og som han vurderer som værende de vigtigste, og som handler om at kunne lære og om-lære i relation til forskellige psykiske og sociale systemer: //refleksions//-, //relations//- og //meningskompetence.//

Refleksionskompetence
Refleksionskompetence kan også kaldes for læringskompetence, og er baseret på evnen til selviagttagelse, som er et grundvilkår for enhver, der har en bevidsthed, men i et globaliseret, hyperkomplekst samfund er det særligt vigtigt at kunne forstå og forandre //egne// kriterier for egen kommunikation og handling.

Relationskompetence
Relationskompetence kan også kaldes for kommunikationskompetence, som handler om evnen til at kunne iagttage //andre// psykiske og sociale systemer (fremmediagttagelse). Det betyder også evnen til at kunne sætte sig i en andens sted, at kunne etablere kommunikative relationer og i særdeleshed også at kunne forstå, at verden kan tolkes anderledes end den måde, som man selv gør.

Meningskompetence
Meningskompetence handler om evnen til at kunne iagttage et //fællesskabs// værdier og meningsforståelse. Det kan være indenfor en virksomhed, et nationalt samfund eller et andet socialt system, men hvor det givne system normalt selv er blind overfor de fælles værdier. Med meningskompetencen forstår man ikke mindst, at meningshorisonter kan være forskellige.

”Det er denne kombination af refleksionskompetence, relationskompetence og meningskompetence der udgør //det hyperkomplekse samfunds samlede kompetenceprofil//. Ved at udvikle et sådant sæt af kompetencer vil det enkelte individ dels lære at //lære og omlære individuelt//, dels at //lære og omlære kommunikativt//, og endelig at //lære og omlære i og som et socialt fællesskab//. ” [|[3]]

Set i lyset af Qvortrups prioritering af refleksions-, relations- og meningskompetencen som de tre vigtigste typer af kompetencer, vil det være relevant at vurdere web 2.0’s muligheder for at understøtte netop disse tre kompetencer i en læringskontekst, da et overordnet mål for uddannelse med rimelighed kan siges at skulle understøtte studerendes mulighed for at kunne agere i og mestre et fremtidigt arbejdsliv i det globaliserede videnssamfund, som vi er en del af.

Opsummerende fokusområder
· kan web 2.0 mediere nye arbejds- og samarbejdsformer, som kan være didaktisk relevante og værdifulde metoder for at der sker læring?  · Kan web 2.0 medier i en uddannelses-/læringskontekst understøtte udviklingen samfundsmæssige kompetencebehov i en globaliseret verden? (refleksions-, relations- og meningskompetencer) //"Web 2.0 i formel læring" v. Kirsten 'Brohuus' Lund//

//Blog: [|http://socialmedia.brohuus.dk]//

[|[1]] Undervisningsministeriet. (2010). //”Faghæfte 48: IT-medier og mediekompetencer i folkeskolen”//, s. 4. [] [|[2]] Qvortrup, L. (2004). //”Det vidende samfund – mysteriet om viden, læring og dannelse”.// Unge Pædagoger: //s. 11-18//. [|[3]] Qvortrup, L. (2002).//” Det lærende samfund - læring, kompetence, uddannelse og IT i det hyperkomplekse samfund”.// Undervisningsministeriets publikation, ”Uddannelse, Læring og IT”, s. 13. []